A Toni Arques, el vaig conéixer a final del segle passat. Jo treballava per a la Unitat del Poble Valencià (també en minúscula) i els que anaven a encapçalar la llista municipal del Bloc per Alacant (Josep Lluís Peris i Tomàs Mestre) parlaven molt d’un petit empresari, un gran fester, portuari, binari, futboler, veraç, locuaç… un diamant en brut per al valencianisme polític: Antoni Arques.
Ha passat un quart de segle i el diamant ja està més que polit i encastat. Tantes reunions, eleccions, il·lusions i decepcions donen per a un llibre. Per això seré breu i deixaré que siga ell qui escriga esta entrada. Recentment Toni ha publicat una reflexió sobre les Fogueres que recomane a tots els alacantins, especialment als que continuen pensant que fan la millor festa del món:
Quan algun foguerer em diu que la festa és immobilista per tal de preservar-ne les tradicions, em venen a la memòria totes les tradicions perdudes i oblidades.
Un dels grans canvis es produí quan les Fogueres decidiren viure la nit fins a la matinada i abandonaren tota l’activitat festiva de dia. Amb això es van perdre les despertades, les desfilades matinals pel barri o districte, sempre amb la banda, la comissió i els càrrecs. Vam perdre la setmana de Sant Pere durant la qual, de vesprada, dolçaines, tabals, nanos i cabuts recorrien el barri, per tal que tota la xicalla participara en els jocs tradicionals, de tota la vida. De nit, les revetles amb orquestra animaven el veïnat a participar en els balls fins al dia 29.
Amb el progressiu abandonament de les comissions per la participació veïnal, les Fogueres van anar barraquitzant-se, en la majoria de casos al·ludint que era millor no cobrar cartilles, per no haver de donar explicacions a ningú. Al final, es negava als veïns el dret a participar amb quotes i passaven de ser col·laboradors a pràcticament enemics, perquè s’atrevien a opinar d’algun aspecte de la festa sense tindre dret.
Les Fogueres actuals ja no són la festa del poble. Ara són la festa dels socis que munten una barraca, amb la condició de plantar una foguera encara que siga amb el mínim pressupost. Tal com va dir l’alcalde Lassaletta “el dia que els alacantins s’adonen que, per a divertir-se, no necessiten una foguera, tindrem un problema”.
Alacant ja viu de per si en un conflicte permanent d’interessos enfrontats i la festa de Fogueres tampoc se’n lliura. Caldria buscar la pau en la relació festa-ciutat i tornar a involucrar els veïns en les comissions d’una manera assequible i fàcil. No puc entendre una foguera de barri sense comptar per a res amb el barri. Molta salut i a reflexionar sobre les Fogueres que volem per al futur.
Molta salut i moltes gràcies a tu, Toni. Rep un abraç alcoià.
![](https://blogs.ua.es/davonet/files/2024/07/Toni_Ovidi.jpg)
Completament d’acord amb el que diu Toni Arques (company de col·legi i de militància valencianista). Jo també he conegut (i gaudit d’) eixes festes de fogueres, més populars i sense tanta “organització” oficial. Una llàstima a on s’ha arribat actualment…
Gran, el nostre Tony. Totalment d’acord. Abraçades.
Completament d’acord amb Toni. Hi hauria que retornar protagonisme als veïns i recuperar les despertades, els jocs infantils (La cucanya, a trencar l’olla, la cursa de sacs, la xocolatá…) i les revetles a les places dels barris.
Ara tot és “movida promovida por el Ayuntamiento” com deia aquella-ja vella- cançó.
Ok, però si sempre seguírem les tradicions, estaríem encara en l’edat de pedra. No tot s’ha de mantenir, s’ha de conservar allò que serveix i tampoc s’ha de tenir por a l’evolució de la festa, perquè totes evolucionen i ho fan per a adaptar-se als temps. El ‘contrabando’ d’Alcoi no era un acte de la trilogia, no era cap tradició, i de repent, va entrar i ara “és” tradició. Doncs magnífic.
Bon agost!